Атлантски плави марлин
Атлтански плави марлин | |
---|---|
![]() | |
Мужјак атлантског плавог марлина | |
Научна класификација ![]() | |
Домен: | Eukaryota |
Царство: | Animalia |
Тип: | Chordata |
Класа: | Actinopterygii |
Ред: | Perciformes |
Породица: | Istiophoridae |
Род: | Makaira |
Врста: | M. nigricans
|
Биномно име | |
Makaira nigricans Lacépède, 1802
| |
![]() | |
Распрострањеност атлантског плавог марлина | |
Синоними | |
Види текст |
Атлантски плави марлин (лат. Makaira nigricans) врста је марлина ендемичног за подручје Атлантског океана. Блиско је повезан са индо-пацифичким плавим марлином и обично се сматрају конспецифијским врстама, па се заједно називају једноставно плави марлини. Неки научници још увек разликују ове две црсте.
Атлантски плави марлин се храни различитим организмима у близини површине. Кљун користи за ошамућивање, повређивање или убијање плена којим такође као ножем пролази кроз јато риба, а затим се враћа да поједе повређену или ошамућену рибу. Марлин је популарна спортска риба. Релативно висок удео масти у његовом месу чини га комерцијално вредним на одређеним тржиштима. То је национална риба Бахамских држава, а налази се и на њеном грбу.
Плави марлин је распрострањен у тропским и суптропским водама Атлантског океана. Већину свог живота проводи на отвореном мору, далеко од копна[2] и храни се великим бројем морских организама, углавном у близини површине, често користећи свој кљун за омамљивање или повређивање свог плена.
Женке могу бити и до четири пута веће од мужјака. Максимална објављена тежина је 818 килограма и дужина од 5 метара. Пријављене су и јединке већих дужина, али ти подаци нису званични.[3]
Одрасли плави марлин има свега неколико предатора, међу којима и кита убицу, морског пса и људе. У рибарству је веома цењена врста, а комерцијални рибари их лове, а лови се било директно било као ненамерни улов у комерцијалном и индустријком лову на туну. Плави марлин се према Међународној унији за заштиту природе тренутно сматра угроженом врстом због прекомерног лова, посебно у међународним водама крај обала Португала, где ова врста мигрира како би се размножавала током јуна и јула.
Таксономија и етимологија
[уреди | уреди извор]Плави марлин је смештен у род Makaira . Ово име је изведено од грчке речи machaira, што значи "кратак мач или савијени бодеж", а од латинске machaera, која означава "мач".[4] Специјски епитет nigricans је латински израз за „црно“.[5] Плави марлин је део групе риба из породице Istiophoridae и реда Perciformes. Поред тога, налази се у подреду Xiphioidei и члан је поткласе Neopterygii, чије латинско име значи "нова крила". Смештен је у класу зракоперки и суперкласу Osteichthyes, која укључује све кошљорибе.[6] [7]
Класификација атлантског плавог марлина (M. nigricans) и индо-пацифичког плавог марлина (M. mazara) као одвојене врсте је и даље тема расправа међу научницима. Генетски подаци сугеришу да, иако су ове две групе изоловане једна од друге, оне представљају исту врсту, с тим да се једина генетска размена догодила када је индо-пацифички плави марлин прешао у атлантску популацију и истој допринео разменом гена.[8] Студија коју су спровели В. П. Буонакорси, Џ. П. Макдоуел и Грејвс указала је на закључак да индо-пацифички и атлантски плави марлин "упечатљиву филогеографску поделу" митохондријских и микросателитских локуса.[9]
Синоними
[уреди | уреди извор]Синоними за M. nigricans су:[10]
- Maikaira nigricans (sic) Lacepède, 1802
- Makaira nigricans nigricans Lacepède, 1802
- Xiphias ensis Lacepède, 1800 (ambiguous)
- Makaira ensis (Lacepède, 1800) (ambiguous)
- Tetrapturus herschelii J. E. Gray, 1838
- Histiophorus herschelii (J. E. Gray, 1838)
- Makaira herschelii (J. E. Gray, 1838)
- Tetrapturus amplus Poey, 1860
- Makaira ampla (Poey, 1860)
- Makaira ampla ampla (Poey, 1860)
- Makaira nigricans ampla (Poey, 1860)
- Makaira bermudae Mowbray, 1931
- Orthocraeros bermudae (Mowbray, 1931)
- Eumakaira nigra Hirasaka & H. Nakamura, 1947
- Makaira nigra (Hirasaka & H. Nakamura, 1947)
- Makaira perezi F. de Buen, 1950
- Istiompax howardi Whitley, 1954
Опис
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/bb/Blue_marlin_skeleton.jpg/220px-Blue_marlin_skeleton.jpg)
Највеће женке су више од четири пута теже од највећих мужјака, који ретко прелазе 160 килограма у тежини. [11] Најдуже женке могу достићи дужину од 5 метара заједно са кљуном, који од ока до врха, може да обухвата око 20% укупне дужине тела.
Код највећих измерених женских јединки забележена је маса у распону од 540 до 820 килограма, зависно од извора (неколико крупних узорака је научно верификовано).[12] Највећа женка плавог марлина ухваћена је по у IGFA правилима риболова у Виторији у Бразилу, а она је била тешка 636 килограма.[13]
Оба пола имају 24 пршљена, од којих су 11 прекаудални, а 13 њих су репни.[14]
Марлин има два леђна пераја и два анална пераја. Пераја су подржана коштаним бодљама, тако да прво леђно пераје има од 39 до 43 бодље,[14] а друго их има шест или седам. Његово прво анално пераје, које је по облику и величини слично другом дорзалном перају, има 13 до 16 бодљи, а друго анално пераје има шест или седам бодљи. Пекторална пераја, која имају 19 до 22 бодљи, дуга су и уска и могу се увући ка унутрашњости. Карлична пераја су краћа од пекторалних, имају слабо развијену мембрану и могу се утиснути у вентралне жлебове. Његово прво анално пераје, заједно са пекторалним и каудалним перајем, може се савити, што усмерава рибу и на тај начин смањује отпор приликом пливања.
Плави марлин, као и друге рибе из његове групе, може брзо променити боју, што представља ефекат омогућен пигментима иридофора и ћелијама коже које рефлектују светлост.[15]
Тело је међутим најчешће плаво-црне боје са горње стране и сребрно-беле боје са доње стране. Има око 15 редова бледих пруга боје кобалта, од којих свака има округле тачкице и / или танке пруге, смештене са обе стране рибе. [14] Прва мембрана леђног пераја је тамноплаве или готово црне боје и нема тачака или шара. Остала пераја су обично смеђе-црна, понекад са наговештајем тамноплаве боје. Основе првог и другог аналног пераја имају сребрнасто-белу боју у траговима.
Тело је прекривено густим, коштаним, издуженим крљуштима које имају једну, две или три задње тачке, с тим да се најчешће јавља само једна тачка. [14]
Кљун је дуг и снажан. Чељусти и палатине (врх уста) прекривени су малим зубима. Систем бочних линија представљен је групом неуромаста који почињу у каналима бочних линија и који могу да осете слабе покрете воде и велике промене притиска.[16] Латерални систем има изглед мреже[17] и јасно је уочљив код јувенилних јединки, док се код одраслих јединки не види јасно, с обзиром на то да се прогресивно уграђује у кожу како јединка одраста.[14] Анални отвор се налази директно испред почетка првог аналног пераја.
Распрострањеност и миграција
[уреди | уреди извор]Плави марлин током целе године живи у тропским океанским водама Атлантика. Његов ареал распрострањења се шири у умереним водама Северне и Јужне хемисфере током топлијих месеци и сужава се ка екватору током хладнијих периода године.[18] Топле струје попут голфске у западном Атлантику имају велики утицај на његову сезонску распрострањеност.
Ширина ареала распрострањења плавог марлина протеже се од око 45°CГШ до око 35°ЈГШ. Мање је присутан у источном Атлантику, где се углавном јавља изван Африке између географских ширина од 25°CГШ и 25°ЈГШ. Највећи број јединки се обично налази у водама топлијим од 24 °C, али је плави марлин често уочаван у водама чија површинска температура иде и до 30,5 °C или која може бити ниска и до 21,7 °C.[19]
Студије у којима су јединке таговане коришћењем конвенционалних „шпагети“ ознака и однедавно популарним сателитским таговањем, омогућиле су истраживачима да подробније истраже миграционе навике плавог марлина. Поновна хватања тагованих јединки показала су вишеструка кретања између Карипских острва и Венецуеле и Бахама, као и између карипског острва Сент Томас, Америчких Девичких Острва и западне Африке, а такође постоје и међуокеанска путовања. Оно што је најзначајније јесте да је плави марлин који је био тагован крај обале Делавера касније пронађен у близини острва Маурицијус крај југоисточне обале Африке у Индијском океану - што значи да је прешао пут од 9 254 миље.[20] Неколико риба је потом уловљено у истом подручју где су означене, што указује и на постојање обрнуте миграције након / током више година, али подаци нису довољни да се прецизно утврди сезоналност плавог марлина. [21]
Предатори и паразити
[уреди | уреди извор]Једном када плави марлин достигне зрелост, има мало предатора, а најважнији су вероватно велике пелагичне ајкуле, попут краткорепе мако ајкуле и велике беле ајкуле . [22]
Плави марлин има много паразита, укључујући и оне из група Digenea, Didymozoidea, Monogenea, Cestoda (пљоснати црви), Nematoda (ваљкасти црви), Acanthocephala, Copepoda, Cirripedia и Isistius brasiliensis.
Животни циклус
[уреди | уреди извор]Раст и зрелост
Атлантски плави марлин достиже полну зрелост у доби од две до четири године. Мужјаци достижу полну зрелост када достигну тежину од 35 до 44, а женке са 47 до 61 килограма.[23] Плави марлин се размножава крајем лета и током јесени. Женке могу да роде чак четири пута у једној сезони. Оне често испуштају више од седам милиона јајашаца одједном, која су око један милиметар у пречнику, а мали број младих риба достигне полну зрелост. Млади атлантски плави марлини, мали попут планктона, слободно лутају у пелагичној зони океана. Ларве насељавају западни централни Атлантик, крај јужних Сједињених Држава, Јамајке, Бахама, Доминиканске републике и Порторика, а такође и око југозападног Атлантика недалеко од Бразила. [11] Ларве могу да расту и до 16 милиметара дневно. На бочним странама и на леђима оне су плаво-црне боје, док су на вентралној страни беле. И каудална пераја и каудална петељка (узак део тела рибе на који је причвршћено каудално или репно пераје) јасно су уочљиви. На глави се појављују две шаре плавкасте боје, а неке јединке имају тамније мрље на леђима. Код старијих јувенилних јединки, прво дорзално пераје је велико и конкавно, па се постепено смањује сразмерно величини тела како јединка наставља да расте. [24] Мужјаци могу живети 18 година, а женке до 27.
Исхрана
Ларве се хране разним зоопланктоном укључујући и јајима других риба и другим ларвама. Оне потом крећу да се хране широким спектром риба, посебно скушовкама, као што су скуше и туне, затим лигњама, а такође и младим приобалним рибама, нарочито близу океанских острва и коралних гребена. Студије које су се бавиле испитивањем садржаја желуца откриле су значајан део њихове исхране чине врсте Auxis thazard, Auxis rochei и Katsuwonus pelamis. Лигње и рибе дубоког мора попут Bramidae и Gempylus serpens су такође важни у њиховој исхрани у одређеним подручјима. Забележено је да плави марлин може да ухвати веома велики плен, попут белог марлина (Kajikia albida) и туна из врсте Thunnus albacares и Thunnus obesus. Супротно томе, они су такође способни да се хране ситним, али бројним пленом као што су рибе из група Monacanthidae и Macroramphosus.
Научници и риболовци већ дуго расправљају о томе у којој мери плави марлин и друге рибе из ове групе користе своју издужену горњу вилицу за храњење. Јапанско истраживање из 2007. године које се бавило испитивањем садржаја стомака ове ухваћене у оквиру комерцијалног риболовна открило је да је 130 несварених риба извађених из 227 плавих марлина имало убоде, расцепе и друге повреде за које се процењује да су нанете његовим кљуном.[25]
Биоакумулација
Познато је да се тешки метали накупљају у атлантском плавом марлину, процесу познатом као биоакумулација. Током 2017. године, Одељење за тексашке паркове и дивље животиње издало је упозорење о томе да плави марлини уловљени уз обалу Тексаса могу у себи садржати живу.[26]
Економски значај
[уреди | уреди извор]Комерцијални риболов
[уреди | уреди извор]Марлин има комерцијалну вредност широм света, а током 2000. године забележени улов износио је 3.064 тоне. [11] У Јапану је посебно цењен због сашимија. Месо плавог марлина понекад се пуши и продаје на путевима.
Плави марлин се често лови случајно као успутни улов у мрежама намењеним лову на туне.
Рекреативни риболов
[уреди | уреди извор]Спортски риболовци први су пут наишли на плавог марлина на Бахамима 1920-их и раних тридесетих година прошлог века, када су пионири спортског риболова као што су Ван Кампен Хајлинер и С. Кип Фарингтон започели истраживање вода недалеко од Биминија и Кет Кеја. Од тада, плави марлин је познат као једна од највећих светских спортских риба. Спортска потрага за марлином и другим рибама из ове групе претворила се у вишемилионску индустрију која обухвата стотине компанија и хиљаде радних места за возаче бродова, градитеље чамаца, марине, дилере и произвођаче риболовне опреме.
Најпознатији спортски риболов плавог марлина налази се уз источну обалу и обалу Мексичког залива у Сједињеним Државама, затим на Бермудама, Бахамима и још неколико карипских острва (посебно Сент Томас и Порторико). Рекреативни риболов на плавог марлина одвија се и на Хавајима, у Бразилу, Венецуели и атлантској обали Мексика, нарочито на полуострву Јукатан. У источном Атлантику, спортски риболов на плавог марлина постоји од региона Алгарве у Португалу на северу до Анголе на југу и укључује Азорска, Канарска, Зеленортска Острва, Мадеиру и Асенсион.
Међународни рекорд за уловљеног плавог марлина тренутно износи 636 килограма,[24] а ова риба је уловљена у Виторији у Бразилу.
Очување
[уреди | уреди извор]Плави марлин је под великим притиском риболова. Само у карипском региону, јапански и кубански риболовци годишње улове преко хиљаду тона. Иако су пловила унутар 320 километара од обале САД-а у обавези да ослободе ухваћене рибе из групе којој припада и плави марлин, стопа преживљавања отпуштене рибе је ниска због оштећења приликом хватања.[24]
Међународна унија за заштиту природе је због ових разлога навела врсту Makaira nigricans као угрожену. Greenpeace International је 2010. године на своју морску црвену листу додао и плавог марлина.[27]
Спортски риболовци уложили су велике напоре за очување популације плавог марлина. Првобитни напори огледали су се у иницијативи да се развије електронско таговање како би се пратиле високо миграторне рибе на Хавајима, што је реализовано у сарадњи са риболовцима из организације Хавајског међународног турнира у лову на ову рибу.[20]
У популарној култури
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/62/Hemingway_and_Marlins.jpg/220px-Hemingway_and_Marlins.jpg)
Зене Греј и Ернест Хемингвеј, који су ловили плавог марлина на Флориди, Бахамима и најпознатије на Куби, много су писали о потрази за овом рибом.
У Хемингвејевом роману Старац и море, рибар по имену Сантјаго три дана се бори с плавим марлином на обали Кубе.[2][28]
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Collette, B.; Acero, A.; Amorim, A.F.; Boustany, A.; Canales Ramirez, C.; Cardenas, G.; Carpenter, K.E.; de Oliveira Leite Jr., N.; Di Natale, A.; Die, D.; et al. (2011). „Makaira nigricans”. Црвени списак угрожених врста IUCN. IUCN. 2011: e.T170314A6743776. doi:10.2305/IUCN.UK.2011-2.RLTS.T170314A6743776.en
.
- ^ а б Blue Marlin, National Geographic, Архивирано из оригинала 12. 06. 2007. г., Приступљено 11. 11. 2008.
- ^ Obituaries, Telegraph (22. 7. 2019). „Colonel Finlay Maclean, Military Knight of Windsor who once caught a 456 lb, 21-foot long blue marlin – obituary”. The Telegraph (на језику: енглески). ISSN 0307-1235. Приступљено 23. 7. 2019.
- ^ Quattrocchi, Umberto (2000), CRC World Dictionary of Plant Names, CRC, ISBN 978-0-8493-2677-6, Приступљено 29. 1. 2009
- ^ Thacker, Jason R.; Henkel, Terry W (1. 5. 2004), „New Species of Clavulina from Guyana”, Mycologia, 96 (3): 650—657, JSTOR 3762182, PMID 21148885, doi:10.2307/3762182, Приступљено 7. 2. 2009
- ^ Makaira nigricans Atlantic blue marlin, FishBase, Приступљено 15. 11. 2008
- ^ Scientific Name: Makaira nigricans Lacepède, 1802, ITIS, Архивирано из оригинала 7. 9. 2014. г., Приступљено 25. 1. 2009
- ^ Graves, J. E. (1998), „Molecular Insights Into the Population Structures of Cosmopolitan Marine Fishes”, Journal of Heredity, 89 (5): 427—437, doi:10.1093/jhered/89.5.427, see page 429.
- ^ Buonaccorsi, V. P.; Mcdowell, J. R. & Graves, J. E. (2001), „Reconciling patterns of inter-ocean molecular variance from four classes of molecular markers in blue marlin (Makaira nigricans)”, Molecular Ecology, 10 (5): 1179—1196, PMID 11380876, doi:10.1046/j.1365-294X.2001.01270.x.
- ^ Froese, Rainer and Pauly, Daniel, eds. (2013). "Makaira nigricans" in FishBase. August 2013 version.
- ^ а б в Makaira nigricans, Animal diversity web, Приступљено 13. 10. 2008.
- ^ „Blue Marlins, Makaira nigricans at”. Marinebio.org. Приступљено 28. 6. 2012.
- ^ „FLMNH Ichthyology Department: Blue Marlin”. Flmnh.ufl.edu. Приступљено 28. 6. 2012.
- ^ а б в г д Vol. 5. Billfishes of the World (PDF), FAO Species Identification and Data Programme, Приступљено 11. 11. 2008.
- ^
Fritsches, Kerstin A.; Partridge, Julian C.; Pettigrew, John D.; Marshall, N. Justin (2000), „Colour vision in billfish” (PDF), Philosophical Transactions of the Royal Society B, The Royal Society, 355 (1401): 1253—6, PMC 1692849
, PMID 11079409, doi:10.1098/rstb.2000.0678, Приступљено 2. 1. 2008
- ^ The lateral line system of fish: structure, function and behavioral relevance, Jacobs University, Архивирано из оригинала 27. 3. 2008. г., Приступљено 11. 2. 2009
- ^ Makaira nigricans Blue Marlin, MarineBio, Приступљено 25. 1. 2009
- ^ Luckhurst, Brian E.; Prince, Eric D.; Llopiz, Joel K.; Snodgrass, Derke; Brothers, Edward B. (2006), „Evidence Of Blue Marlin (Makaira nigricans) spawning in Bermuda waters and elevated mercury levels in large specimens” (PDF), Bulletin of Marine Science, USA: Rosenstiel School of Marine and Atmospheric Science of the University of Miami, 79 (3): 691—704, Архивирано из оригинала (PDF) 7. 5. 2009. г., Приступљено 11. 2. 2011
- ^ Proceedings of the International Billfish Symposium (PDF), NOAA Department of Commerce, Приступљено 15. 11. 2008
- ^ а б http://www.tunaresearch.org/index.php?option=com_content&view=article&id=111&Itemid=232
- ^ Blue Marlin, Makaira nigricans, Movements in the Western North Atlantic Ocean: Results of a Cooperative Game Fish Tagging Program, 1954–88 (PDF), NMFS CooperativeGameFish Tagging Program, Архивирано из оригинала (PDF) 09. 12. 2016. г., Приступљено 17. 11. 2008
- ^ Makaira nigricans (Atlantic Blue Marlin), Zipcode Zoo, Приступљено 18. 11. 2008
- ^ Preliminary Results on Reproductive Biology of Blue Marlin, Makaira Nigricans (LACÉPÈDE, 1803) in the Tropical Western Atlantic Ocean, ICCAT, Архивирано из оригинала 26. 1. 2009. г., Приступљено 20. 1. 2009
- ^ а б в Atlantic Blue Marlin, Florida Museum of Natural History, Архивирано из оригинала 26. 1. 2009. г., Приступљено 29. 1. 2009
- ^ Shimose, T.; Yokawa, K.; Saito, H.; Tachihara, K. (2007). „Evidence for use of the bill by blue marlin, Makaira nigricans, during feeding”. Ichthyological Research. 54 (4): 420—422. doi:10.1007/s10228-007-0419-x.
- ^ „Fish Consumption Bans and Advisories”. Texas Parks and Wildlife Department. Приступљено 15. 11. 2017.
- ^ Greenpeace International Seafood Red list Архивирано 2010-02-05 на сајту Wayback Machine
- ^ Valenti, Patricia Dunlavy (2002), Understanding The Old Man and the Sea, The Greenwood Press, ISBN 978-0-313-31631-9, Приступљено 17. 11. 2008